![](https://mukachevo.net/uploads/media/images/image/94/5f/945f84124708472992b5fe7e7e1018e30zuw7yc7akeo09r_conv_preview-big.jpg)
Юрій Гебеш зовні не дуже відповідає своєму позивному. Середньої статури. Не такий вже і високий. Як кажуть, «жилавий». Але під час розмови ти починаєш відчувати силу та мудрість і розумієш, звідки псевдо «Ведмідь».
Як йдеться на сторінці Закарпатського ОТЦК та СП, сержант Юрій Гебеш потрапив до війська під час мобілізації в 2014 році.
«Обов’язок захищати Україну затягнувся до сьогодні, – з усмішкою каже Юрій і додає, – Я в армії знайшов себе. Навіть не уявляю себе в цивільному житі. Коло побратимів – це як родина. І зараз думками я з ними, постійно спілкуємось. Військова дружба надзвичайно сильна. Якщо ти думаєш не тільки про себе, а як допомогти побратиму, переживаєш з ним радість і горе – це дуже об’єднує. Яскравих моментів дуже багато. У побратима син народився – всі радіють. Хтось одружився – теж радіють. Не повірите, там багато радості. Не один сум. Головне не зациклюватися на поганому. Усмішка допомагає вижити».
Всяке було під час тієї фази війни. Після Дебальцевого потрапив до шпиталю, а далі підписав контракт і залишився в 128-й окремій гірсько-штурмовій бригаді.
«Я пам’ятаю той день, 24 число. Для мене це не було новиною. Ми розуміли і були готові. І знаєте, я скажу те, що мало хто чомусь говорить. У мене повна довіра до наших командирів. Мені пощастило служити з взірцевими офіцерами. Багато з них вели нас на штурми, самі йшли з нами. І коли я знаю, що така людина з нами, це надає мені сил. Мені приємно, що у нас в Україні є такий офіцерський штат. З такими офіцерами… Розумієте, вони думають, як вберегти свій особовий склад і як виконати якісно задачу. Знаєте, можливо хтось в це не повірить, але я особисто бачив таких офіцерів, які поряд з тобою, в таких же умовах, теж в бруді і промоклий, теж втомлений, але він думає, вирішує і веде за собою», — згадає військовий.
![](https://mukachevo.net/uploads/media/images/image/83/52/8352c38238d549ebb1954fim526f8ce934ad1fd0sk0lawr_image.jpg)
«В армії проявляються як хороші риси, так і погані. Якщо ти в цивільному житті був достойною людиною, то і в війську ти служиш і тебе поважають, а якщо в цивільному був, вибачте на слові, непотребом, то і в армії ти ним і залишишся, але у тебе є телефон і потім виставляєш відео про те, як все погано, як тебе не люблять, які командири погані. А це, впевнено заявляю, наклеп. Всі командири, з яким я стикався, заслуговують тільки на повагу», — додає Юрій.
Після операцій на суглоби Юрій Гебеш був переведений на службу в місце постійної дислокації бригади, а згодом переведений до одного з ТЦК та СП Закарпатської області.
«Що я думаю приводу того, як зляться на ТЦК – це неправильно. По-перше не треба забувати, хто ворог і хто винний в тому, що йде війна. Питають, чого ми не там, а тут. По-перше – всі хлопці, які зі мною служать у підрозділі, пройшли бої і знають, що таке свист кулі, розрив 120-міліметрової міни. Вижили і зараз за станом здоров’я продовжують службу тут. По-друге, в армії є різні посади – кухаря, медика, зв’язківця, оператора БПЛА. І кожен виконує певні потрібні для існування армії обов’язки на цих посадах. Якщо не буде медика, кухаря, навіть музиканта, то, м’яко кажучи, важко буде служити. Кожна посада дуже відповідальна. І так сталось, що ми зараз несемо службу в напрямку комплектації – і ми мусимо виконувати свої обов’язки сумлінно. Від цього залежить боєздатність армії», — каже Юрій.
«Багато хто каже: «Хай спочатку депутати підуть, сини депутатів…». Якщо кожен буде говорити оце «хай хтось інший іде», то діла не буде. Особисто я навіть і не хочу з мажором служити, якого треба оберігати. Я краще піду з простим хлопом з села, в якому я впевнений на мільйон відсотків, що моя спина прикрита іншим побратимом. Якщо не ми, то хто? І не правда, що коли поповнення приходить, то їх зразу в бій кидають. Такого нема. Він проходить підготовку. Як бойову так і психологічну. На власному досвіді знаю, як хлопці сидять на полігоні і вже самі просяться в бій, «рвуть на собі тільняшки», але вони ще не готові і навчання тривають. Раджу бути уважним до того, що говорять і чому вчать інструктори. А вчать вони головному – перемогти ворога та вижити.
Я порівнюю армійський підрозділ з роботою підшипника. Коли він цілий, він гарно обертається, коли одна кулька вилітає, то все… це вже не підшипник. Система не працюватиме. Тому треба вчитися».
![](https://mukachevo.net/uploads/media/images/image/1a/80/1a8088a848984747aa30fd11cbacec7fvsdg9tfwrehgffw_image.jpg)
«Впевнений, якщо їх не зупинити, то ця війна точно торкнеться кожного – кожен будинок, кожну дитину, кожного батька і кожну матір. Ми повинні йти і захищати їх. Кожен, хто живе в Україні, повинен встати і піти захищати. Ворог не спить, він впертий, шукає місця, де прорватися. Хлопці тримаються, але їм потрібно допомогти, дати їм можливість відпочити, побути вдома. А от чоловікам, які ще не в армії, хочу дещо сказати. Якщо він буде ховатися вдома, не виходити з хати, чекати, щоб йому жінка принесла пачку сигарет додому... А він такий вип’є чарочку, вдарить кулаком, мовляв, я мужик, тому що я мужик. Ні, ти не мужик! Якщо мужик, то вийди і розправ свої крила і встань на захист своєї сім’ї. Будь захисником своїй сім’ї. Вони кажуть: «От коли ворог буде близько, тоді ми встанемо». Ні, тоді вже буде пізно. Якщо ворог буде вже тут, запам’ятайте, це буде дуже страшно. І ви не зробите вже нічого. І вас не спасуть ні гори, ні тунелі. Нічого не допоможе. Врятує тільки одне –набратися мужності і встати.
Повторюю, війна торкнеться кожного. Щоб війна не торкнулася – треба бути не тут, а там. Якщо не можеш автомат в руки взяти, то професій в армії багато, всі потрібні».
«От питають: «За що треба йти воювати?» У мене був побратим з Мукачівського району. Ром. 19 років. Їдемо з бойового завдання, а він каже: «Знаєш, Юрій Павлович, я тепер знаю, за що ми воюємо. Я бачу, за що треба захищати нашу землю.
Наші поля з золотою пшеницею». Каже: «Подивіться, яка навкруги краса. Я такого ніколи не бачив». Я йому говорю: «Так, тепер розумієш – за що. За нашу землю. Тому, що де б ти не був, у будь якій точці України – ти вдома».