![](https://mukachevo.net/uploads/media/images/image/9d/3f/9d3fd7a902bd40d29ac00e3f85e432469up1nuxkdxx2ylt_conv_preview-big.jpg)
Володимир Артамонов – про найінтелектуальніший вид спорту
«Шах мат» («володар помер») – саме від цього перського вислову пішла назва улюбленої гри мільйонів – шахів. Їхньою батьківщиною є Індія (там у V ст. з’явилася гра чатуранга), а вже з Х–ХІ ст. вони відомі в Україні. Із 1966 року в усьому світі 20 липня відзначають Міжнародний день шахів. Саме з нагоди свята ми поспілкувалися з віцепрезидентом Закарпатської обласної федерації шахів, кандидатом у майстри спорту Володимиром Артамоновим.
– Для початку розкажіть, як Ви почали грати в шахи?
– Із шахами мене познайомив батько. Я спостерігав за тим, як він сидів за дошкою із друзями, і самостійно вивчив правила. Пам’ятаю, як уперше зіграв із хлопцями, що вже мали шаховий досвід, і поставив пат турою. Узагалі я не дуже цікавився шахами, а тільки бавився час від часу. Несподівано став чемпіоном школи в Саратовській області. Переміг із рахунком 3:0 навіть учителя фізики, який мав другий розряд. В інституті все ж приділив увагу легкій атлетиці, у якій я тепер майстер спорту.
Із шахів виступав за збірну інституту. У той час я зіграв внічию у сеансі одночасної гри з Миколою Володимировичем Крогіусом, відомим доктором психологічних наук та міжнародним гросмейстером.
Жартома можу сказати, що на Закарпатті я найкращий легкоатлет серед шахістів і найкращий шахіст серед легкоатлетів. 1996 року мене обрали президентом Федерації шахів, яку я й очолював 11 років із невеликою перервою.
– Хто Ваш шаховий кумир і чому?
– У кожного чемпіона є чому повчитися, адже він привносить у шахи щось від себе. Узагалі мені дуже подобається гра Михайла Таля. Його навіть називали «шаховим Паганіні». М. Таль завжди імпровізував – за дошкою витворяв таке, що люди дивувалися. У нього, наприклад, нерідко траплялися інтуїтивні жертви фігурами – через брак часу нереально було все до кінця прорахувати, але інтуїція підказувала йому правильний варіант, і внаслідок цього виникали просто блискучі комбінації.
– А кого вважаєте найкращими шахістами Закарпаття?
– У нас дуже багато сильних шахістів: інтернаціональний гросмейстер, чемпіон України Захар Єфименко, міжнародний майстер Володимир Охотник, який нині виступає за шахову федерацію Франції, Юрій Довжик, 10-разова чемпіонка області Ольга Юшко. Є молоді та перспективні шахісти – ужгородці Мартін Найгебавер, Сергій Мучичка, мукачівці Владислав Тіба та 7-річний Олександр Решетар.
– Які ж загалом перспективи розвитку шахів на Закарпатті?
– Переконаний: шаховий спорт у нашому краї має велике майбутнє. Робота, яку проводить нині Федерація, очолювана мукачівцем Олександром Галаєм, дозволяє розраховувати на серйозні досягнення. Хотів би відзначити допомогу, яку надає управління у справах молоді та спорту Закарпатської ОДА. Тут усебічно підтримують нас: сприяють проведенню обласних змагань.
Останнім часом центр шахового життя переходить до Мукачева, бо там є більше фінансової підтримки. Неабиякий внесок робить меценат Йозеф Реш, який проводить велику роботу з розвитку дитячих шахів.
Загалом цей вид спорту в області, безсумнівно, активізувався. Помітною є масовість змагань. Якщо раніше було добре, коли чемпіонат мав 20–30 учасників, то тепер нормою є 70–80. В останньому турнірі – «Мукачівському літі ’2010» – взяли участь майже 200 шахістів. Можу впевнено зазначити: про шахове Закарпаття знають не тільки в Україні, а й за її межами.
– Із якими проблемами Ви стикалися під час роботи у Федерації?
– Насамперед із відсутністю кваліфікованих тренерів. Також відчуваємо нестачу приміщень для занять і проведення змагань. У Мукачеві є шаховий клуб, який реставрував Йозеф Реш. В Ужгороді, окрім аудиторій ОДЮСШ та ужгородського шахового клубу, що на Електрозаводській, місць нема. В інших же містах області проблеми ще більші.
Звичайно, хотілося б відповідного фінансування. Утім це стосується всіх видів спорту, у тому числі й олімпійських. Шахи поки що не «олімпійці», але ми сподіваємося, що невдовзі стануть такими.
Ще одна проблема – недостатньо підготовлені суддівські кадри. Ми постаралися це виправити: провели кілька семінарів, на які до нас приїжджав міжнародний арбітр зі Львова Рудольф Колесніков. Результати втішні: сьогодні в нас є 12 суддів другої категорії та 2 судді першої (перша категорія – колишня республіканська).
– Що назвете своїми перемогами у шахах?
– Досягненнями в шахах вважаю те, що позаминулого року я завоював кубок Ужгорода. Крім цього, минулоріч виборов друге місце на міжнародному турнірі пам’яті Георгія Кірпи. Переможцем тоді став Володимир Охотник. Загалом я можу змагатися сильно, але найчастіше граю для душі.
– Ви мірялися силами в шахах з комп’ютером? Як узагалі ставитеся до ігор з машиною?
– Пробував грати. Річ у тому, що комп’ютер налаштовується на певні рівні складності. І на одному рівні можна зіграти з машиною по-різному. У мене трапилося так, що спочатку комп’ютер мене дуже гарно обіграв, а в другій партії вже я його переміг.
Зрозуміло, тут присутній людський фактор. Коли між собою змагаються шахісти, можливі недогляди, багато залежить від фізичного стану гравця. Машина прораховує багато комбінацій, а людина одразу відкидає ті, які здаються їй непотрібними. Те, що з комп’ютерами варто займатися – це тисяча відсотків. Слід тренуватися, грати з ними. Таким чином дійсно підвищується фаховий рівень шахіста.
– Ваша улюблена фігура на полі?
– Для мене всі вони улюблені, тому що можна навіть пішаком поставити мат. Найсильніша, звісно ж, – це ферзь. Однак ферзь без короля нічого не вартий. Тож найцінніша фігура на полі – король. Він, коли йому нічого не загрожує, стає дуже сильним – не такий вже й беззахисний, як дехто гадає. Недарма ж король допомагає пішакам іти вперед. Загалом реально й «піхотинця» перетворити на ферзя.
– Тож шахи можна порівняти з життям, із воєнними діями?
– Безумовно. Ця гра – відображення дійсності. Недарма в шахи грали великі полководці. Жуков, наприклад, возив їх із собою навіть на фронт. І Наполеон віддавав належне найінтелектуальнішій грі. Багато відомих політичних діячів добре грали в шахи. Вони можуть бути й елементом дипломатії: люди різних національностей, релігій чудово розуміють одне одного за дошкою – це своєрідна міжнародна мова.