![](https://mukachevo.net/uploads/media/images/image/9d/3f/9d3fd7a902bd40d29ac00e3f85e432469up1nuxkdxx2ylt_conv_preview-big.jpg)
Михайло Буґаш живе у містечку, яке Україна через давнє ремесло й так називає унікальним. В Ізі треба добряче постаратись, щоб знайти хату, де б не плели кошики, але він – не плете.
У нього заняття таке, що навіть в унікальному місці виділяє його з поміж інших. Він господар оленячої ферми, при чому єдиної в Україні.
Якби вам закортіло побачити цих тварин у природному середовищі, довелось би їхати у Приморський край Росії. Це там де Владивосток, а до Японії рукою подати. Завдяки ж Михайлові потрібно просто проїхатись у Закарпаття, за декілька кілометрів від містечка Хуст.
Директор оленячої ферми – явно не професія, про яку мрієш змалечку. Звучить вже аж надто екзотично. Не Мріяв і Михайло, втім, коли за часів Радянського союзу у селі з'явилось неординарне господарство, цікавість перемогла. Спочатку він вивчав їхні повадки і характер.
Тварини, які до того рідко коли бачили людей, теж поступово долати свій страх. Але в 2000-х ферма банкрутує. У часи фінансової кризи олені виявляються нікому не потрібні.
І тоді постало перше питання вибору. Можна було махнути рукою, попрощатись з тваринами, та знайти іншу роботу. Або ж наважитись і ризикнути – взяти ферму під своє керівництво.
Попри фінансові ризики і навіть логіку. Але Буґаш переконує, що коли ти багатьох знаєш по кличках і розрізняєш їх за плямами на шерсті, то й починаєш сприймати як друзів. А друзів не кидають.
Тоді йому перейшло 66 оленів. А зараз їх вже більше трьохсот. Точну цифру важко підрахувати. Новоспечений власник домігся збільшення території ферми до 57 гектарів з лісом та каналами, так, аби плямисті якомога рідше помічали загорожу.
Якщо для більшості відвідувачів олені просто кудлате джерело щастя, для інших це ще й джерело здоров'я. З молодих рогів роблять особливі ліки пантокрин – тонізуючий засіб. Це основна стаття доходів. Інша туризм. Бо коли ти закоханий у свою справу, про неї хочеться розповідати.
Так, щоб усі знали про молоді роги, що виростають за день на 2 см, про звичку ховатися в лісі за декілька хвилин до бурі і навіть про улюблений делікатес – кукурудзяні палички. І така розповідь триватиме доти, доки і ви не почнете обожнювати цих плямистих. Не менше ніж він. Бо саме так виглядає відповідальність і так виглядає покликання.
24 канал