![](https://mukachevo.net/uploads/media/images/image/e3/b5/e3b51e12d9a647f39508f8e4im243e2bk3qmjj9xn3lc6kb_conv_preview-big.jpg)
«Ти, наче вірус…»
Відомий український журнал культурного спротиву «Шо» у квітневому числі надрукував добірку віршів закарпатського поета Андрія Любки під назвою «Ти, наче вірус».У вступному слові «Слухати шепіт, бути на світлі» Остап Сливинський пише:
«Жодна революція не змінить нахилу земної вісі, за всіх політичних
режимів дим буде однаково звиватися в повітрі, він знає це. Знає, що
писати означає щоразу лагодити порвані телефонні дроти після бурі, не
інакше. Що не має ні втрачених, ні знайдених поколінь, а є тільки нові
й нові комбінації слів, якими намагаєшся забити, ніби ватою, ту саму
пустку. Знає, що в цьому розхристаному світі вже неможливо нічого ні з
чим заримувати, лишається писати нестабільно, розладнано, весь час
повертаючись до вже сказаного, ніби до кімнати, яку лишаєш назавжди і
боїшся, чи нічого не забув.
Дивно тільки, коли він встиг це все дізнатися? Як можливо розуміти це,
коли тобі двадцять? У скільки років йому було дано побачити пекло? Коли
йому вдалося збагнути, що бачити пекло – це насправді бачити світло
довкола чорної непроникної діри, світло, яке розростається, ніби
пухлина?
Він – це Андрій Любка, поет із найніжнішим прізвищем, якого я знаю.
«Слухати шепіт, бути на світлі, вмирати – це не просто, просто ходити,
лягати в труну, зостатися самим собою», -- пише Андрій Любка, і я
дивуюся, звідки він уже це знає.
Неймовірно, як багато у цих віршах любові. Любов – це «переходити річку
вбрід», каже А.Л. Можна потрактувати це й так: любов – то йти по воді
до іншого берега. Досить на хвилину відпустити серце, і ти приречений,
як паперова субмарина, як човник з газети. Тоді не лишається нічого,
крім твоєї особистої схильності до тривалих депресій, крім усіх інших
твоїх шкідливих звичок, деренчливого радіо і пожовклої літератури.
Нічого, що світило б крізь каламутну воду, ніби придонна зірка, і
нікого, хто надсилав би сигнали з іншого боку. Нуль навігації, ніякого
відлуння, жодного абонента у межах досяжності.
Тому треба дуже вважати. І: «обіцяти, брехати, розливати горілку, грати
на скрипці, пити каву, Ловити кайф, хоча жизнь дала трєщіну… Мати довге
волосся, їсти і їсти, пити і пити, зрештою, кохати, жити і жити…»
Він уже знає те, що багатьом не відкривається ніколи. Послухайте».