![](https://mukachevo.net/uploads/media/images/image/60/34/603404098a3b42b38f1ffca8fd1ec826hh1mjffpl1sgwe9_conv_preview-big.jpg)
Дешевше й скоріше приготувати їсти – що для цього краще: розпалити шпор чи купити газовий балон? Над цим щодня задумуються не в одному закарпатському селі, де нема газопроводу.
Тур’я-Ремета, що на Перечинщині, – одне з таких. Але на відміну від інших – там, де блакитним вогником навіть не пахло, село газифікувати обіцяли. Ба більше – люди заплатили за це гроші. І навіть губернатор краю Олександр Ледида минулого року урочисто запалив у Тур’ї-Реметі символічний факел. Проте блакитного палива у більшості місцевих жителів немає й досі.
«12 жовтня 2010 року в селі Тур’я-Ремета Перечинського району відбулося урочисте відкриття газопроводу. Мешканці села, а це понад 3 тисячі людей, радісно вітали гостей, що прибули на свято, адже вони довго чекали, коли в їхніх оселях з’явиться блакитний вогник», – такими словами торік прес-служба Закарпатської обласної ради повідомила про газифікацію села. Яка ж ситуація із цим у Тур’ї-Реметі насправді, з’ясовував кореспондент «Замку».
«Ми у хаті зробили ремонт. І аби стіни не чаділи, розвалили піч, – розповідає мешканка Тур’ї-Ремети Надія Дорош. – Адже знали, що в селі має бути газ, тож сподівалися варити їсти вже на плиті. А вийшло, що газу нема, тепер купуємо його у балонах. Маленький тягне аж на 95 гривень. Його ледь вистачає на місяць. Інколи буває, що закінчиться, і поки не привезуть нового, не маю на чому готувати».
Скоріше побачити блакитне паливо у себе на кухні бажає і Марина Товтин. «Варити їсти коштувало б нам дешевше, ніж на балонному газі, – каже господиня. – А от для опалення ще треба порахувати: після стількох подорожчань блакитного палива, може, й далі грітимемось дровами. Як і всі люди, ми заплатили 2 тисячі гривень за те, що нам підключать трубу. Тепер чекаємо».
То чому в оселях реметян таки немає газу? «Уся проблема в тому, – коментує сільський голова Тур’ї-Ремети Михайло Біган, – що у проект газифікації села ми включили місцевий психоневрологічний диспансер. Про це просив його колишній директор. Але грошей за підведення газу до інтернату будівельникам не заплатили. Тож вони відмовилися закінчувати роботи, поки є борг». Кошти на виготовлення проектно-кошторисної документації у 2008 році виділили із сільського бюджету. А жителі за підведення труб здали по 2000 гривень. За Тур’я-Реметівський психоневрологічний інтернат, за кошторисом, держава мала перерахувати близько 243 тисячі гривень. Керівництво підприємства, що займається будівництвом газопроводу – ВАТ «Закарпаттягазбуд», сказало: коштів не отримали, тож поки їх не буде, газу в селі зась. Хоча, до трьох корпусів інтернату газові підвідні труби уже провели.
За не підтвердженою інформацією, 240 тисяч інтернату з обласного бюджету таки виділили. Але колишній директор закладу нібито використав їх не за призначенням. Чи це так, може з’ясувати лише слідство – на екс-директора та його заступника відкрито кримінальну справу.
Нинішня в. о. директора Тур’я-Реметівського психоневрологічного інтернату Марія Гаджега зазначила, що наразі займається поточними справами закладу. А про фінансові перипетії інтернату за свого попередника нічого сказати не може. Нині усі приміщення опалюються вугіллям, страви ж готують на електроплитах. Вирішувати, чи варто підводити до закладу газ, – у компетенції управління праці та соцзахисту населення Закарпатської ОДА, якому заклад підпорядковується.
За словами начальника цього управління Віктора Мацоли, жодних зобов’язань перед селом Тур’я-Реметівський психоневрологічний інтернат не має. Однак питання способу обігріву закладу дійсно на часі. Незабаром в управлінні вирішать, як це зробити дешевше. Крім підводу газу, розглянуть і альтернативний варіант – встановлення електричного опалення.
«Ми лише чекаємо, що вони надумають, – каже голова сільради Михайло Біган. – Хочемо почути конкретну відповідь, бо поки що з питанням газифікації зависли». Отже, якщо обласні чиновники таки скажуть газифікації інтернату «ні», то жителям Тур’ї-Ремети, скоріш за все, доведеться доплатити – аби назбирати «завислі» 243 тисячі гривень. Тоді, ясна річ, вийде, що 3 виводи газової мережі до об’єктів інтернату будувались марно. Та ще й за гроші простих людей.
Водночас жителі кількох вулиць Тур’ї-Ремети газу у своїх будинках таки дочекались. Саме біля них 12 жовтня минулого року найвище керівництво області урочисто запалювало блакитний вогник. Реметянин Василь Воронич – один зі щасливчиків. Чоловік каже, що за майже 4 місяці його кухонна плита за лічильником намотала лише на 11 грн. Тож є з чим порівняти: балон, якого вистачає на місяць, вартує близько 170 грн. Але, за іронією, сьогодні вогника немає і у Василя Воронича: тиждень тому на газопроводі сталася аварія. Тож поки що чоловік знову повернувся до палива з балону. Пан Василь із нетерпінням чекає, коли газовики ліквідують аварію. А решта реметян чекають, коли вогник у їх оселях з’явиться вперше.