![](https://mukachevo.net/uploads/media/images/image/e5/e6/e5e601bf4eb84a3e8b0fe048795b82cdp0ldj9dpz70jlor_conv_preview-big.jpg)
Ужгородець Микола Жолтані побував у 20 країнах
Підприємець Микола Жолтані з Ужгорода у свій 31 рік відвідав понад 20 країн. Ці поїздки пов’язані з сімейним відпочинком, роботою, навчанням, стажуванням. Про свої враження, те, чим наша держава відрізняється від інших у світі, чого бракує Україні й чому Микола хоче жити тільки на Закарпатті – у нашій розмові з ним.
– Миколо Івановичу, яку першу закордонну країну відвідали?
– Мій батько був військовим. 1988 року ми переїхали з Києва до Німеччини, де я відчув велике розчарування. Нам казали, що живемо в найкращій і найщасливішій країні – Радянському Союзі. Та куди було СРСР до Німеччини! Познайомився з хлопцями. Вони ледве чекали відкриття купального сезону. Ми пішли на пляж. Там я мусив роздягнутися догола й бути, як усі. Уявляєте, яким шоком це було для мене, 12-річного радянського хлопчика?
– Яка країна найбільше сподобалася?
– Незабутнє враження справив Єрусалим, відвідання святих місць. Сподобалися Словенія та Хорватія. Тамтешній слов’янський люд добре нас розуміє, а ми – його. У нас подібні культури. Як відомо, їхні предки жили на Закарпатті 260 років тому. У цих країнах разом із сім’єю ми відпочивали багато разів.
– Кожна країна має свої звичаї, традиції. Якщо, до прикладу, у Європі можна ходити напівроздягненими, то в мусульманських державах жінкам не годиться навіть відкривати лиця. Чи траплялися з вами якісь непорозуміння?
– На щастя, поки що ні. Перед поїздкою читаю в Інтернеті про країну, в тому числі й про тамтешні звичаї. Я поважаю особливості національних культур, тому мені комфортно будь-де. До того ж добре володію англійською, французькою, російською, українською, тому з людьми можу порозумітися без проблем і перекладачів. У Тунісі побував двічі. Вдруге в шортах і сорочках із коротким рукавом уже не ходив.
– Яка країна найбільше вразила?
– Таїланд. Там надзвичайно цікава історія. Довкола нього – колонії. Таїланд завжди був королівством, і разом з тим це – земля свобод. Дивіться, як вам ці милі дами (показує на ноутбукові фото. – Авт.)? Якщо в Таїланді побачите високу красиву жінку, знайте: це прооперований чоловік – трансвестит. Ідуть на таке заради грошей. У 60-х роках Таїланд переживав бум секс-туризму. Місцеві чоловіки зрозуміли, що вони не при ділі й стали переодягатися в жінок, а згодом і йти на операції, створювати різноманітні шоу заради заробітку. Мусять вживати гормони, аби мати гарні форми, – закачують силікон, тому й живуть здебільшого до 35 років.
У Таїланді – 80 млн людей, із них півмільйона – монахи. 18 % жителів – етнічні китайці. І кожен чоловік повинен побути монахом хоча б тиждень. Така традиція. Вважається благословенням для господині, якщо вона нагодує ченця. Тож ґаздині встають дуже рано й до світанку готують їсти, бо монахи їдять раз у день до п’ятої ранку.
Саме в Таїланді зрозумів, що мавпа – страшна тварина, підла. Там є місце, де туристи привчили приматів до годування з рук. Коли даєш їй їсти, не можна дивитися в очі, бо вкусить. Часто буває, що від туристів мавпа вихопить сумку чи пакет і втече – вилізе на дерево. Треба пильнувати, бо потім не доженеш.
Катався на слонах. Слон – дуже розумна тварина. Розмови про те, мовляв, він боїться миші, – не що інше, як вигадка. Насправді слон боїться наступити на когось, він має таку ж чутливу стопу, як долоня людини. Ще донедавна буддисти використовували спеціально навчених слонів для страти, бо релігія не дозволяє самим убивати людей. Слону закривали очі, прикріплювали до ноги ножа, тварина піднімала ногу й опускала на шию людини. Тій відтинало голову.
– Кажете, що торік у грудні відвідали Кубу. У нас – холодно, а там – спека. Чи позначаються зміни кліматичних поясів на самопочутті?
– Найбільше дає про себе знати різниця в часі. На Кубі, де вона становить сім годин, не міг заснути.
– Якою постав перед вашими очима так званий Острів Свободи?
– На Кубі й тепер живуть, як у рабстві: такі закони, що людина не має свободи у своїх діях. Там усе є власністю держави. У них авто ще 60-х років, правда, відремонтовані, відреставровані. Їх купити не можна. Кубинець може мати власну машину тільки в тому разі, якщо працював за кордоном, а це зазвичай видатний діяч або спортсмен. Наша «сімка» у них коштує 15–17 тисяч євро. Це дуже дорого, як порівняти, що заробітна плата в них – 20 євро. Нерухомість не можуть продати, а лише передати у спадок. Якщо і є якісь операції з нерухомістю, то всі вони нелегальні.
А це – Гавана (Микола показує знімок, на якому стоїть, обійнявшись із чорношкірою жінкою. – Авт. ). Ця дама в національному гаванському вбранні – символ Куби. Я підійшов, сфотографувався, кинув копійки. Так робить багато туристів.
– Які подарунки купуєте?
– Для себе – тарілки, які характеризують відповідну країну, де зображені родзинки, які є візитівками тих країн. До прикладу, у Франції – це Ейфелева вежа. Для колег – те, що замовляли. Наприклад, із Куби привіз 30 сигар, три пляшки рому, кілька пачок кави. Хтось просить привезти освячену ікону, камені.
– З якими проблемами стикаєтеся при відкритті віз?
– Документи здаю туристичним фірмам чи агентствам, і вони вже переймаються всіма питаннями. Якихось проблем не виникало. Правда, торік мені відмовили у візі до Сполучених Штатів, і посольство навіть не пояснило причини. Дуже шкода, що я не опинився серед інших колег, під час відпочинку на пароплаві «Ліберті», який учетверо більший за сумнозвісний «Титанік».
– Кожна національна кухня має свої особливості й секрети. Напевно, важко утриматися, аби не спробувати делікатесу?
– Я – дипломований кухар-кондитер, люблю сам готувати. Зацікавлено куштую страви національноих кухонь. У Таїланді пробував і крокодила, і кобру. Ми відвідали ферму, де вирощують цих небезпечних змій. На наших очах зловили кобру, зарізали, спустили кров, а в ресторані неподалік приготували з неї юшку й засмажили. На смак вона нагадує наших карасиків.
– Українців по всьому світу багато. Як і чим вони вирізняються з-поміж інших людей?
– Наші – найкрасивіші у світі, особливо жінки, вони – найохайніші. Ще чути наших по розмові. На Кубі дуже багато відпочивальників із Канади. Люди старшого віку говорять між собою з українським акцентом: «Дай мені бараболі». Коли таке чуєш, відразу оглядаєшся.
– Яка з країн викликала найбільше емоцій?
– Найбільше їх від нашої. Україна має найкращі чорноземи, природу, працьовитих і терплячих людей, водночас більшість людей бідує. Політики говорять, що ми маємо радіти, бо в Україні нема війни. Але ж постійно іде боротьба за сфери впливу, за ресурси, землю, за людей. В Україні – подвійні стандарти, брехня. Ми дітям говоримо: має бути все по-чесному. Коли вони виростають, вчимо їх давати хабарі. Хоча я хабарі називаю дарами. Щоб мені хтось щось зробив, мені догодив, я даю дар. Вважаю це нормальним.
– У якій країні хотіли б жити наступні роки?
– На Закарпатті. Мій батько родом з Ужгорода, військовослужбовець у третьому поколінні. Я народився в Києві, там жив до 17 років. Не маючи жодного друга на Закарпатті, часто приїжджав до бабусі в Ужгород. Мене сюди манило, вважав себе закарпатцем. Після закінчення Броварського училища фізичної культури 1994 року свідомо приїхав у цей край. З того часу тут мешкаю зі своєю сім’єю. Думаю, що із Закарпаття нікуди не поїду. Вважаю його благодатною землею. На відміну від інших країн, областей, у нас не було голодомору, трупів посеред доріг. Думаю, що Бог і надалі нас оберігатиме, тому що наші люди вірять у Всевишнього, вихованіші й культурніші.